1

Törökszentmiklós a hatvanas évek derekán huszonnégyezer lakosú járási székhely Szolnok megyében, az első mezőváros, ahol a budapest-debreceni gyors a Tiszán túl megáll. Jellege szerint óriás falu, kisvárosias portái a helységet átszelő 4-es főutat szegélyezik. Ez a főutca, ahol a maharadzsák elefántistállóinak méltóságával terpeszkedő Tanácsház, az egykori Almásy-kúria áll.
A főúttól jobbra öt párhuzamos, nyílegyenes, hat kilométer hosszú utca, gödörré roskadt testük: mint egy-egy kiásott tömegsír. Itt csap meg a helység atmoszférája: a telepesfalvak ridegsége és a hódoltsági kushadáshoz idomult házőrzőkutyák csendje.
Az öt mogorva dűlő koronként változó, az épp regnáló hatalmat szolgáló neve csak hivatalosan használatos, a helybeliek egymás közt s élőszóval a hajdani inzsellér által a helység tervrajzára írt számmal jelölik őket; autó még az ötvenes években is csak nyáron tudott végighajtani rajtuk a sárhullámok taraján sarjadt füvön.
Nincs évszak, amely e vad és végtelen utcákat megszépíti. De tavasszal, ha kedve van gyalogolni, az utas nemcsak barbárságukat érzi: eltúlzottságuk költészetét is. Baktat a csillagászati számot viselő házak mentén, ahol alkonyatkor már nem látni embert, s egyszerre mintha ékszerüzlethez érne: a világos ablakokból iskolásgyerekek zsivaja csap ki; megy, amíg valóban ráesteledik, s egy kútnál, amely a homályból előbukkan, hirtelen asszonyok állnak, mint víz alól fölszállt szobrok. A szél piszkos, de elhozza a vetések illatát is, s a vadmadár, ha keresztbe is, de átrepüli az utat.
A sivársággal megbékélt szem a község egyetlen pontján mintha víziót látna: a Rózsa tér úgy villan föl az alvégen, mint aranytükör a siralomházban. A plébánia egy barokk városkának is díszére válna, túloldalt az irgalmasrendi nővérek volt zárdája-iskolája a gyermekrajz tisztaságával hat. A teret lezáró vöröstéglás plébániatemplom a harmincas évek paraszti jómódjától szökkent magasba, s mint épület közhely, de a mögötte húzódó mellvédről váratlan mélységbe: a Tisza régi medrére látni.
A lexikon a helység klasszicista református templomát, műemléknek jelölt szélmalmát és Mezőgazdasági Gépgyárát említi, az útikalauz az Almásy-kastélyban fenntartott lovas szállást. A kastély a közeli Szenttamáson van, de a vendégek néha átlovagolnak Törökszentmiklóson.
Még kel a nap, mikor az utcaszörnyek végtelen szemhatárán megjelennek az apró pontok, s a nyugatnémet, holland vagy svéd lovascsoport tovaüget a hallgatag házak között. Jönnek a széles úton, ahol a nemsokára fölszálló porfelhő alszik, s a mélyen ülő, aprócska ablakokban csak a kengyelek tükröződnek. Jönnek, maguk is széles rendben, élvezve a szokatlan tágasságot és a virradat csendjét, amely mindaddig kíséri őket, amíg a Mezőtúrról érkező autóbusz rájuk nem dudál.
A város neve, amely a nyugati turisták szerint „bizonyára egy keresztény szentté lett török emlékét őrzi”, tipikus katasztrófanév: az Árpád-kori Bala nemzetség Szent Miklós tiszteletére emelt temploma körül évszázadokig virágzó helység hírmondója. Az egykori Balaszentmiklós a hódoltság alatt török fészek lett, a megszállók fontos erőssége a Tiszántúlon. Közigazgatásilag náhie, vagyis járási központ, a szolnoki szandzsák területén. A felszabadító háború aztán földig rombolta: a várral együtt a település is megsemmisült.
A helyiséget az Almásy grófok tiszttartója, Békési Gonda Mihály keltette életre. A hagyomány szerint mérnök volt, s a széles, egyenes utcákat az ő tervrajza alapján jelölték ki. Ő hozta ide az első telepeseket, köztük a Ladányi családot, amelynek kései leszármazottja a harmincas években nagygazda volt Törökszentmiklóson.
A község abban az időben épp módos: határában, a szikes síkságba nyúló löszsávon a bánátival fölérő búza terem. Nagybirtok övezi, de a közeli, termékeny földek a parasztok kezén vannak, a Kisgazdák Gőzmalmában őrölt liszt a világpiacon is márkának számít. Negyvenötben az uradalmakat felosztják, az alvég nincstelen napszámosai önálló gazdák lesznek, s ehhez még akkor is ragaszkodnak, amikor Túrkeve, Mezőtúr, Kisújszállás már szövetkezeti város.
Törökszentmiklós kuláklistára került, a sajtó elhallgatta, fejlesztése szabotázsszámba ment volna. A városban történt bűnügyeket – egy koca elhullt, egy kazal kigyulladt – a nyomozók tüstént felderítették, s az ügyész másnapra kész volt a vádirattal.
Ötvenháromban, az új kormányprogram meghirdetése után a helység az országgal együtt fellélegzett, határát megint az utolsó négyzetméterig bevetették, piaca ismét pezsgésbe hozta a járást. A közügyek szemlátomást jobbra fordultak, s a törökszentmiklósiak akkor sem ijedtek meg, mikor a hangosbeszélő, amely azon a héten főként a vasárnapra hirdetett Vidám Vásárnak csinált reklámot, egy kislány személyleírását és eltűnésekor viselt öltözetét ismertette a lakossággal.

2

Wagner Annát, a Rózsa téri iskola tanítónőjét nem lepte meg, hogy október 12-én névsorolvasás alkalmával kihagyta Kalocsai Marika nevét. Édesanyja már napokkal előbb elkérte arra a délelőttre, amelyet szülei a malomban készültek eltölteni.
A kislányra az öccse miatt volt szükség: Kalocsainé jobbnak látta, ha pár hetes fiát nem bátyjára, az ötéves Imrére vagy a tizenhárom esztendős Jóskára, hanem lánytestvérére bízza. Úgy volt, hogy az ebédet is Marika főzi majd meg.
Kalocsaiék délelőtt tízkor hajtottak ki a kapun, egylovas szekerükkel. Mivel csődörcsikójuk volt, nem mertek a főúton menni, Marikát csak az utcájuk végéig vitték magukkal. Ott leugrott, és gyalog ment tovább a zöldséges boltba, hogy megvegye az ebédre való krumplit. Anyja szerint „a gyerek tudta, hogy sort kell állni, de nem bánta, mert az új, fehérvirágos piros szoknyáját, a kékbabos blúzát meg az akkoriban divatos nyelves félcipőt viselte, s azt hitte, mindenki őt nézi majd…”
Azok a gazdák, akik a beszolgáltatást túlteljesítették, „C” jegyet kaptak, s erre szabadon őrlethettek. Kalocsaiék sokáig várakoztak a malomban, s csak kettőre értek haza. Marika ekkor még nem volt otthon. 
Jóskát elszalasztották a zöldséges boltba, ahol arra, hogy aznap a húga is ott járt volna, nem emlékeztek. A krumplit a fiú hazavitte, így Kalocsainé megfőzhetett. Ideges volt, szidta a lányát, azt hitte, elvesztette vagy elcukrászdázta a rábízott pénzt. De haragja csak sötétedésig tartott.
Ahogy szürkülni kezdett, és Marika nem tért haza, Kalocsaiék rádöbbentek, hogy lányuk távollétének komolyabb oka is lehet.

Ezerkilencszázötvenhárom októberéig az alvégi Vörösmarty utca lakói gyakran elmosolyodtak két csitrin, akik rendszerint párban jártak, mert nemcsak iskolatársak meg barátnők voltak, hanem szomszédok is: az egyik a 25., a másik a 37. szám alatt lakott. 
Tizenegy, illetve tizenkét esztendejükkel, nyílt és nyájas természetükkel pontosan összeillettek, de szemre szinte tréfásan különböztek egymástól: Kalocsai Marika aranyszőke, Pintér Kati pedig csokoládébarna volt. A mosoly, amely kísérte őket, nekik is mulatságot jelentett: nyomában összesúgtak, oldalba bökték egymást és fölvihogtak. Iskolába menet meg jövet öt évig kézen fogva taposták a csizmaszárukig érő havat, együtt szökdeltek át a tócsákon, s köszönéskor egyszerre lendítve meg piros szalaggal átkötött hajfonatukat, kék meg fekete szempárjukkal ránevettek a járókelőkre.
Marika szegény újgazda, Kati kissé jobb módú nevelőszülők leánya volt: Pintérék rokonságukból, a népes Pavelka családból fogadták örökbe. Tanulni egyik se igen akart, inkább a paraszti munkát szerették. Kati, nevelőanyja szerint: „Semmiért nem adta volna, ha kocsira ülhet, oszt’ ki a határba! Hazafelé, a kapunkhoz érve mindig lebújt a kocsiderékba, hogy keresni fogom, oszt’ nem látom, hol van. Imádta nagyon a lovat, különösen a Kedvest, egy barna pejkancát, aztán a csirkét, amikor nőni kezdett, hat-hét hetes lett, elnézte, ahogy a tyúk körül guzsoltak fönn az ülőn, és csudára tetszett neki.” 
Kalocsainé mintha ugyanarról a gyerekről beszélt volna, mint Pintérné, épp csak más apróságokat idézett föl: „Marika, mielőtt az utolsó délelőtt eljött velünk itthonról, megfejt, répát adott a házinyulaknak, és tejet öntött a kismacskájának. Nyápic jószág volt, köhögött is, de Marika bízott benne, hogy meggyógyul. Egyszer még orvosságot is hozott neki az oroszoktól.” Látta, hogy meghökkentem, de nyugodt maradt. „Itt a közelünkben a mező, délután Marika sokszor kihajtotta a tehenet legelni, azt mondta, ő majd tanul közben, magával is vitte az olvasókönyvét, de aztán csak játszott, elszórakozta az időt a katonákkal. Tízen, tizenketten ha lehettek, a budapest-moszkvai telefonvonaluk miklósi szakaszát őrizték, a város meg Fegyvernek között járták a szántásokat, ellenőrizték a vonal épségét. Szerettek itt lenni, a szolnoki laktanyaélethez képest vakáció volt nekik. Helyes fiatal gyerekek voltak, a piacról éltek, saját főztjüket ették, ha ráértek, futballoztak a szállásuk előtt a mezőn. Marika nézte a meccset, vagy hallgatta, ahogy harmonikáznak, sok orosz nótát is megtanult tőlük, uzsonnával is meg-megkínálták, néha úgy jött haza, hogy vacsorázni se kívánt. Persze nem ő volt ott az egyetlen gyerek, más korabeli fiúk meg kislányok is lejártak bámészkodni, elfogadták a potyaszalonnát vagy a lekváros kenyeret, a nagyobb fiúk beálltak a futballozók közé is, ők is rúgták a labdát, az olyan csitrifélék meg, mint Marika, danoltak és ugrabugráltak a muzsikára a kiskatonákkal.”
Úttörő olvasókönyvbe való idill volt, s papírra vetve is ilyen maradt. Olyannyira, hogy évek múltán, amikor vasvillával boglyába hányt kéziratomat rendezni kezdtem, a szöveg színlelt ártatlansága szíven ütött.
Pintérné valódi derűvel emlékezett.
– Gyakran ugrattuk, az uram is, én is, hogy „Katikám, meddig húzod, mikor fogsz férjhez menni?” Mondtam néha egy-egy legényre: „No, majd jó lesz az énnekem vőnek!” Erre így tett, ni: a homloka elé kapta a kezét, és elrikkantotta magát: „Az oszt’ nem, anyu! Engem férjhez nem ád, az biztos!” Pedig borzasztó házias volt, meg csuda pénzvágyi! Igaz, az orra túl kicsi, akkora, mint a babszem, de a szeme szép nagy, a lába meg telt, el nem állt annak a bokájától a cipő egy szemernyit sem! Babázni meg labdázni szeretett, százszor is oda-vissza ütögette a labdát a fal meg a tenyere között, olyan ügyes volt, csak az esze nem fogott valami nagyon. Kapálni, szárat vágni, az annál jobban ment neki: utolsó este is úgy aludt el, hogy a szárazbabot csövelte le, és elálmosodott a kemencepadkán.
Eredetibbet, jellemzőbbet egyik gyerekről sem tudtam meg. Nem egyéniségük: sorsuk volt kivételes. Arról pedig mit is mondhattak volna az asszonyok egy vadidegennek?
Volt kérdés, amelyet később is restelltem föltenni nekik, de a Rózsa téri iskola tanárnője, aki családlátogatásai alkalmával sok apróságot is megjegyzett, tudta a választ. Ő tanácsolta, hogy a Czégény-tanyát, ahol a telefonvonalat őrző katonák laktak, ne keressem: még az ötvenes évek végén leégett, vagy egyszerűen csak lebontották, a lényeg, hogy híre-hamva sincs. Kalocsai Marika nyápic macskája viszont felnőtt, és akkor is élt még, amikor mindaz, ami gazdája után maradt: néhány viseltes ruha, irka meg szabásminta rég semmivé lett. A szürke kandúrt még tizenöt évig látták kóborolni a Vörösmarty utcában, s hatvannyolcban, mielőtt kimúlt volna, olyan vén volt már, hogy enni is alig tudott.
Mi maradt még?
Amit jegyzeteimből összeollózhattam és ideillik, talán kerekebbé teszi a két kislány elsőre csak dióhéjban elmondott történetét.
Marika eltűnésekor Kati másodszor járta az ötödiket, egy padban ült a barátnőjével, s hiányzáskor ő szokta kimenteni. Eleinte nem volt rá szükség, de később, mielőtt örökre kihúzták volna az osztálykönyvből, a tanárnő néha Marika nevét is fölolvasta, s Kati ilyenkor felállt.
Az eset után még rosszabbul tanult, ezt azonban Pintérék a kislány mandulájára fogták: újra meg újra gennyes lett. November 13-án Pintérné be is utazott vele Szolnokra, „Hank doktorhoz, a nagykórházba”, hogy megoperálják. Ekkor, a hajnali vonatablakból kibámulva, a ködös kukoricások láttán Kati önkéntelenül megborzongott: „Nem tudom, Marika nem itt bujdosik-e?”
Télen magányosan bandukolt iskolába, és sorra kapta az egyeseket. Nyár elején, kint a határban aztán feléledt, újra jókedvű lett, s most már csak hazafelé, Kalocsaiék házánál kérdezte néha: „Marika meglesz-e még?”
Ez akkor már valószínűtlen volt.
Kalocsaiék nyáron nem laktak otthon: Tenyő felé, az 1-es Földvárhalom-dűlőben béreltek földet, s őszig kiköltöztek a Kovács tanyára. Ott kapáltak június 9-én is, amikor az, ami egyszeri csapásnak látszott, megismétlődött. Ekkor, egy szerdai napon, megint eltűnt egy kislány.

3

Az 5-ös Földvárhalom-dűlőben álló kis tanya, ahol Sütő Imréék laknak, nincs messze a Törökszentmiklósra vezető kövesúttól, a várostól azonban elég távol van: a környéken lakó gyerekek már Pusztatenyőre járnak iskolába.
Ezerkilencszázötvennégy júniusáig a tanya világos ablaka sokszor eligazította a későn hazatérő gyalogosokat, a dűlőn elhajtó kerékpárosok pedig a fény gazdáját, a tankönyve fölött virrasztó kislányt is látták. Sütő Piroska testi hibával született: bal kezéről két ujj hiányzott, jobb lábán nem nőttek körmök; arca túlságosan is keskeny, szeme pici volt, mint a cinkéé, mégsem lehetett csúnya csitri, hiszen a János vitéz iskolai előadásán, ahol Kukorica Jancsi szerepét alakította, mindenki elhitte róla, hogy Iluska eped érte. A tanulás nem vigasza, hanem szenvedélye volt, s mikor az éjszakai utasok a virrasztó leányka láttán tréfásan megjegyezték: „Ebből még doktornő lesz!”, szorgalmát tekintve nem is tévedtek.
Június 9-én reggel nyolckor azonban Sütő Piroska egy szakajtó naposcsibével meg egy kosár tojással elindult Törökszentmiklósra, hogy portékáját a piacon eladja, s a bevételből meg az anyjától kapott kétszáz forintból öccsének gatyát és inget, magának cipőt vegyen. A hetedik osztályosoknak a tanítás ezen a szerdán délután egykor kezdődött, a gyereknek így délig meg kellett fordulnia, hogy otthon ebédelhessen, és időben érjen Tenyőre.
Piroskának kísérője is akadt: a közeli tanyán lakó unokanénje, Czinke Ilka, aki szintén a városba készült, s a hosszú úton segített cipelni neki a súlyos tojásoskosarat.
Ilkát a tanyasiak félnótás teremtésnek, az orvosok meg tudathasadásos betegnek könyvelték el, s személyében a rémtörténetek elmaradhatatlan szereplője, az elmebeteg kapcsolódott az eseményekbe. Olyan „korlátozottan beszámítható” tanú, akinek közléseit a magánember és a hatóság egyaránt tetszése szerint fogadhatja el igaznak, vagy minősítheti képtelenségnek.
Ilkának, mint utóbb elmondta, már kedden balsejtelmei voltak, mert Sütőék egyik sárga tyúkja kukorékolni kezdett. Ilka figyelmeztette Sütőnét, hogy a tyúk nem tojik többé, és azonnal le kell vágni. „Nagyon forszírozni nem mertem, nehogy Eszti néni bolondnak tartson.” Ő persze tudta, hogy a gyerekre baj vár, de elhárítani úgysem lehet. Nem is búslakodott hát, Piroskát se keserítette, s az árnyas dűlőről kikanyarodva, a reggeli madárdaltól meg a szakajtóban bozsgó kiscsibék csipogásától kísérve jókedvűen indultak el a város felé.
Sütőnét pár napja hozta haza a mentőautó a kórházból, ahol epeműtéten esett át. Fél egy tájt azonban annyira nyugtalan lett, hogy botjára támaszkodva kivánszorgott a kövesútig. Ekkor már ő is úgy vélte, hogy a kislányt hiba volt elengedni, mert éjszaka furcsán viselkedett, gyakran fölriadt és ki akart bújni az ágyból. Meg is kérdezte tőle, mi leli, hová indul, mire a leányka azt válaszolta: sehová, csak azt álmodta, hogy elmegy parafát venni.
– Ahogy várok, egyszer csak jön Bodáné a biciklijén. Jaj, mondom, nincs a Piros! Hogyhogy nincs? Hiszen ő látta hazaindulni! Előzőleg meg fél tíz tájban, a kislány adta ki neki a biciklijét a megőrzőből az uram helyett. „Majd én kiadom, Margit néni, mert apu elment Kossuthot venni.”
Tovább támasztottam a fát, amíg fél kettő tájban fel nem tűnt Ilka. Úgy tett, mintha meglepné, hogy a gyerek még nem ért haza. Ő mondta, a piacon elvált tőle, nem tudja, miért késik. Most muszáj sietnie, megy a Határvölgybe répát egyelni, Kaszanyiékhoz. Azzal otthagyott. Már nem bírtam tovább állni, visszafordultam, eldöcögtem Trecskóék tanyájára. A kislányuk osztálytársa volt a miénknek. Trecskóné csillapított, hogy a gyerek biztosan az apjával maradt, s majd együtt megjönnek. Ahogy alkonyult, újra odakint álltam az úton, egészen nyolcig. Akkor föltűnt az uram, de a leányka nélkül.

Sütő tanácsi altiszt volt, ő hordta ki a piactérre a tejesasszonyok asztalait, és szedte be tőlük a helypénzt. Kerékpározni, bár száz meg száz biciklit őrzött, sose tanult meg. Emellett kis termetű, apró léptű ember volt, így aztán ami utat akkor éjszaka megjárt, saját szavai szerint: „Az Almásy gróf négyesfogatának is sok lett volna!”
Miután az összes ismerős tanyán hiába tudakozódott, begyalogolt a városba, előbb a Mátyás király útra, az anyósáékhoz, onnan a felesége féltestvéréhez, Imre Józsefnéhez a Mikecs utcába, végül betámolygott a rendőrségre, ahonnan éjjel egykor érkezett haza.
Sütőné tudta, hogy Czinke Ilka ismeri Jancsó Piroskát, akiről Kalocsai Marika eltűnésekor azt beszélték, hogy a gyereket magával csalta a Czégény-tanyára. Meg is mondta az urának, hogy lányukat a rendőrség véleményétől függetlenül Jancsóéktól kellene követelni, mégpedig „nem szép szóval!”
Mondhatott vagy tehetett volna-e többet ennél, ha azt is tudja, amit a rendőrség, amelynek három tökéletesen beszámítható és elfogulatlan tanúja volt rá, hogy Kalocsai Marika rejtélyes sorsa utolsó ismert délelőttjét tényleg a Czégény-tanyán, Jancsó Piroskával együtt töltötte?
Kora reggel az iskolai színielőadáson készült, Kukorica Jancsit ábrázoló fényképet Sütő bevitte a járási kapitányságra. Itt, főként a különös ismertetőjelek miatt, a legjobbakkal biztatták. Az apa azonban leginkább magában bízott, s egy husánggal fölfegyverkezve, Imre Józsefné kíséretével, elgyalogolt a Vöröshadsereg útja 171. szám alatti házhoz. Jancsó Piroska nem volt otthon, az anyja meg rögtön elkezdett rikácsolni, hogy ne zaklassák, semmi köze a leánya dolgaihoz, azt se tudja, hol van az az átkozott cafka, aki miatt egyszer még börtönbe jut. Amikor Sütő nem tágított, Borbála az orrára csapta a konyhaajtót, a szobaablakból meg utánakiáltotta, hogy kár a nagy cécóért: „Könnyű a Katát táncba vinni, ha maga is akar!”
Sütőné ezalatt Czinke Ilkát szerette volna újra, most már töviről hegyire kikérdezni, vagy inkább kivallatni, de szombatig nem talált rá. Aznap viszont Ilka állított be a tanyára, és elújságolta, amit tudott.
A 4-es út sarkán, a Cserényi rádiós háta mögött, Krajcéknál, akik használt ruhát árulnak, kardigánt akart venni. Miközben válogatott, a polcon meglátta unokahúga piros kockás flanelruháját. Megkérdezte, hogy honnan való, mire Krajcné azt válaszolta: Jancsó Piroska hozta, hogy pizsamát varrasson belőle a fiának. Ő erre tüstént elment a rendőrségre, de az ügyeletes tiszt semmibe vette a szavát. Azt mondta, olyan ruha millió van, s ha Ilka bolond is, a barátnője nem kergült meg, hogy boltba vigye a rablott holmit. A hadnagy végül még rá is förmedt, hogy hagyja abba a hülyéskedést, mert autóba rakják, és meg se állnak vele a diliházig.
Vasárnap a nyomozók kimentek vizsgálódni a dűlőbe, érdeklődtek a szomszédoknál, meg Tenyőn, a leányka tanárnőjénél. Sütőné ekkor kérte őket, hogy Jancsó Piroskát vegyék elő. Erre azt mondták, már beidézték a kapitányságra, de nem tudtak kiszedni belőle semmit.
Eltelt egy hét, s Sütőné újra elment a rendőrségre, hogy megsürgesse gyermeke ügyét. Ekkor, mint utóbb elpanaszolta, már foghegyről beszéltek vele:
„Ha jó helye lesz, csomagot küld, ha nem, levelet!”
A nyomozó a közben kialakult koncepció jegyében beszélt, a hivatalos nézetre célzott, ami tetszetősnek, sőt politikailag hasznosnak látszott. Eszerint a lányokat nyugatra szöktették, s beszervezőjük pap vagy ellenséges érzelmű tanár lehet. A cél pedig, hogy eltűnésük a lakosság körében pánikot keltsen.
Sütő Piroskától azonban se csomag, se levél nem érkezett.

4

Nyolc hónappal korábban, ötvenhárom októberének közepén Lajkó Rózsi a határban kapált, amikor a rendőrség autója megtalálta és bevitte a városba, a járási kapitányságra, hogy kihallgassák.
Mint tanút.
Beszámolóját a kutyaszorítóba került nyomozók színlelt közönnyel, tökéletesnek hitt önuralommal hallgatták végig, Rózsi azonban észrevette és megjegyezte magának: „Még attól is óvakodtak, hogy feltűnően sűrűn gyújtsanak rá.”
Megijeszteni, hogy mi történik vele, ha nem tart titkot, késő lett volna: amit ő tudott, azt a Kalocsai Marika eltűnését követő napon már nemcsak a Vörösmarty utcában tudták: városszerte suttogtak róla. A tanút csak arra figyelmeztették, hogy a rossz látszatok könnyen megzavarják az emberek eszét, kár bogarat tenni a fülükbe. Ő is úgy jár a legjobban, ha nem foglalkozik az esettel, hiszen abban, amit a saját szemével látott, elmondása szerint semmi bántó vagy illetlen nem volt. Rózsi ezt elismerte, sőt aláírni is hajlandó lett volna, de a kihallgatást vezető rendőrtiszt szerint az eset nem érdemelte meg a papírmunkát, jegyzőkönyvet se vettek föl, nem volt mit aláírni.
Később is csak cirill betűs összefoglaló készült a történtekről, az orosz marsall részére, aki a Közép-Európában állomásozó szovjet csapatok főparancsnokaként Baden bei Wien-ben felütött főhadiszállásáról az irat kézhezvétele után váratlanul Szolnokra repült. Három katonai ügyésszel érkezett, és dr. Ruszka István, aki a Magyar Népköztársaság Legfőbb Ügyészségét képviselte, a marsall több kemény intézkedésének tanúja volt. Állítása szerint a Szolnok-Alcsi szovjet laktanya parancsnokának „tettleges lefokozását” is végignézte.

5

Augusztus kilencedikén, hétfőn délelőtt Pál Illésné albérlője, Irén váratlanul bejelentette háziasszonyának, hogy elköltözik. Éjjel nem aludt otthon, délelőtt tízkor érkezett haza, s rögtön csomagolt is. A lány, aki együtt érkezett vele, közben szótlanul állt a tornácon a repkényes oszlopnak dőlve, és egykedvű arccal várta, hogy Irén elkészüljön. 
Sipos Irén tíz hónapja lakott a tornácra nyíló kis szobában, amelyet művezetője, Rácz Sándor szerzett neki.
– A fiam kommendálta el hozzám, mert Irén együtt dolgozott vele az ekegyárban. Ehun a kisszoba, jöjjön, mondtam. Nem is bántam meg, rendesen kifizette a kvártélyt. Mint lány fejletlen, elmaradott volt, inkább tizenhárom, mint tizenhat évesnek látszott. Természetre is félénk, visszahúzódó. Talán mert menhelyi lány volt, a lelencből adták ki egy zsámbéki öregasszonyhoz. Egyszer mutatta is a nevelőanyja fényképét: egy kecskét tartott madzagra kötve, úgy volt levéve.
Irén sohasem említette, hogy másik szobát keres, s a havi lakbért is előre kifizette, nem tudtam, mi ütött bele, de azt láttam, hogy bódult meg csapzott. Meg is kérdeztem: „Mi van veled, Irénke?” „Semmi.” „Nincs jó helyed?” „De igen.” „Hát akkor?” Nem felelt, hanem elpityeredett. „Na, és kihez mész?” „Pirihez…” A másik lány erre rászólt: „Ne hazudj, hiszen a szomszédba mész.” „Aztán hogy fogsz ott bejelentkezni? Tudod, hogy az igazolványod nincs rendben!” „Tudom, Annuska néni. Délután fölmegyek Pestre, és rendbe teszem.” „De mégis – forszíroztam –, miért kell elköltöznöd?” Erre nem felelt semmit, csak fogta a pakkját, kezet csókolt és indult a kapu felé. Amint átment a kerten, utánaszóltam: „Adjam vissza a húsz forintodat?” Annyi járt volna vissza a havi lakbérből. „Most nem kell, majd úgyis eljövök látogatóba.” Ezzel kísérőjével együtt elment. 
Papp Istvánné, aki szintén menhelyi lány volt, gyerekkorától ismerte Sipos Irént.
– Úgy szökött meg Zsámbékról, mert a nevelőanyja rosszul bánt vele. Bejött Pestre, és ő is festőipari tanulónak jelentkezett, mint én. Attól kezdve együtt laktunk a leányszálláson, Budán, a Széna tér közelében, a Lövőház utcában. Hosszúkás arcú, soványka lány volt, ötven kilót se nyomott. Hátul megnövesztette a haját, elől meg lenyírta. Barna haja volt, a szeme meg zöldeskék. Nagyon bírtuk, mert mindig viccelt, ha evett, ha nem, vidám volt, dalolt, fütyült, jó bemondásai voltak, sokat nevettünk rajta: mikor ő nevetett, félreállt neki a szája, mintha csámpás lenne; a szeme is huncut volt, még a komoly beszédét se lehetett komolyan venni.
Ötvenhárom május tizenhatodikán felszabadultunk, és ötvennégy márciusáig Zuglóban, a Szatmári utcában dolgoztunk. Akkor valaki ajánlotta, hogy menjünk le vidékre, a jobb kereset miatt. Négyen jöttünk Miklósra, a gépgyárba, és először itt is együtt laktunk, a Kossuth utcai lányszálláson. Innen Irén elment lakni az 5-ös útra, de ott is több lánnyal lakott egy szobában, és nem jött ki velük. Akkor fordult Pál Sanyihoz, és ő helyezte el az anyjánál. Ezt még őtőle tudtam, de aztán elhidegedtünk, mert Irént könnyen lehetett befolyásolni, sok ügye akadt, már a szállásról is azért küldték el, mert férfiakat vitt oda. Nem bolondult értük, csak nem bírt ellenállni, mindenre rá tudták venni. Mielőtt eltűnt, neki is volt már vőlegénye, a Zsandár. Így csúfolták, de igazából Kiss Imrének hívták. Nem tudom, mennyire lehetett komoly ügy, tényleg elveszi-e az Irént? Úgy hírlett, hogy az utolsó délelőtt a jegygyűrűket is megvásárolta. De az is lehet, hogy ezt csak kitalálta, dühében, hogy a gyűrűk ellopásával is befeketítse Irént, amiért megszökött tőle.

Barna Sándor, Kiss Imre barátja számolt be az utolsó napról:
– Jancsó Piroskával vasárnap összevesztem, és hétfőn szerettem volna kibékülni vele. Délelőtt kilenc felé Kiss Imrével leültünk egy padra a piactéren. Sipos Irén és Jancsó Piros is ott volt, s négyesben beszélgettünk. Piroska később felállt, hogy neki valami családipótlék-ügyet kell rendbe tenni. Irén is vele tartott, de előzőleg megállapodtunk, hogy délben elmegyünk Jancsóékhoz. El is mentünk a házhoz, bekopogtunk, de nem kaptunk választ. Én körülbelül másfél méterre álltam az ajtótól, s amikor nem nyílt ki, odaszóltam Imrének, hogy taszítsa be. Később azt mondtam, hogy menjen az ablakhoz, és ott zörögjön. Ott is zörgött, de hiába. Visszajött, és megint az ajtót verte. Ekkor Piroska kiszólt: „Hagyjatok, pihenni akarok!” Azt is kikiabálta a bezárt ajtón, hogy Irén már elutazott. Imre visszakiabált, hogy ne hazudjon, Irén még biztosan ott van, csak nem akarnak beengedni bennünket. Végül mégis elhitte, hogy Irén már kiment az állomásra, hát hiába erősködünk. Ezzel elmentünk onnan.
Délután az utcán véletlenül belebotlottam Jancsó Pirosba, és láttam, hogy Irén ruháját hordja. Megkérdeztem, hogy kerül rá a ruha? Úgy, mondta, hogy Irén elvitte hatvan forintját, mert nem volt útiköltsége. Addig hordja a ruháját, amíg az adósságot ki nem fizeti neki.

Kiss Imre már éjfélkor ott volt a vasútállomáson, és várta a háromnegyed egykor érkező pesti személyt. A vonat időben megérkezett, de Sipos Irén nem jött meg vele. A legény másnap is várta a vonatokat, később a postát, de Irén nem adott magáról hírt, vőlegénye pedig nem tudta, milyen címre írjon. Végül arra a meggyőződésre jutott, hogy a lány „átverte”, s ha valaki szóba hozta, már csak vállat vont, belenyugodott, hogy menyasszonya – ahogy ő mondta – „eltűnt, mint szürke szamár a ködben”.
Papp Istvánné, amikor évek múltán eltűnt barátnőjéről kérdezősködtem, mintegy mellesleg szóba hozta: „Nemrég a gépgyárban odajött hozzám a főtechnológus, Szendy László, és megkérdezte, hogy mit tudok Irénről? Persze, mit tudhatunk? Elcsodálkoztam. Azért, azt mondja, mert a rendőrségen valaki említette, hogy az új személyi igazolványok kiadásakor kisült, hogy Irén él. Vagyis hogy akkor délben valóban elutazott.”
Ami a ködöt illeti, úgy tetszik, eloszlatására is adódott esély.

6

1954 nyarán kiderítették, hogy a mezőtúri földműves szövetkezet fél tucat kis boltjában hamis leltárfelvétel történt. A vizsgálat alatt Dobos Gyula, a szövetkezet hálózati ellenőre többnyire éjszakáig az irodában maradt a revizorokkal. A sok túlórázás főleg a családja miatt zavarta: három kislánya volt, akiket mostanában már csak az ágyban látott. Mire halkan kinyitotta a verandaajtót, aludtak. Tíz nap is elmúlt anélkül, hogy a hangjukat hallotta volna.
Mégis, amikor Marika, a középső kislány fölkereste a munkahelyén, Dobos megriadt tőle. Fiatalságától búskomorságra hajló férfi volt, sovány, kék szemű, kisfiús hajú férfi, akit minden váratlan helyzet lesújtott. Marika az apjára ütött, restellt kérni, s bármire vágyott, a húgát biztatta: „Te mondd meg, Puki!” Most se szólt semmit, csak átadta a Törökszentmiklósról érkezett lapot. A feladó, Schuller Antalné, Dobosné húga, nyaralni hívta a kislányt. Dobos tudta, hogy a gyerek örül a hírnek, hiszen tüstént hozzá szaladt vele. De a biztonság kedvéért megkérdezte azért:
– Nem fogsz hazavágyódni?
A lányok megszokták, hogy apjuk hétköznapi dolgokról is ünnepélyes és szomorkás hangon beszél velük, Marika mégis szégyellte kimondani a nemet. Félszegen állt, Dobos pedig vívódva nézte. Munkahelyén minden bizonytalan volt, így voltaképp arra vágyott, hogy otthon egy pohár se cseréljen helyet. De nem bírt önző lenni, hát bólintott. Halkan és gyorsan, mintha politikailag tiltott megjegyzést tenne, fülébe súgta: 
– Légy jó…
Délután Dobosné felkészítette lányát az útra. Megmosta hosszú, ezüstszőke haját, melyet nappal két fonatban viselt, de este, amikor kifésülte, olyan lett, mint a sátor, s Puki szerint „hét törpe is elbújhatott volna alatta.” Anyjában ez az emlék maradt: „Ahogy odahajolt a lavór fölé, a nyakláncán függő kis szív már nem bírt előrebukni, mert Marika melle elfogta.”
Amíg a gyerek fürdött, Dobosné kivasalta a kombinéját meg a halvány rózsaszín „svájci” nadrágot, amelyet másnap viselt. Közben benézett hozzá és megkérdezte, hogy milyen ruhában akar utazni. Marika ekkor kiemelte lábát a kádból, s megmutatta sebesült öregujját, amely a vízben vérezni kezdett. Az ujj az átlagnál nagyobbra nőtt, s nyáron, amikor sarut viselt, minduntalan fel is horzsolta. De még egy szépséghiba volt ezen a lábon: összenövés a harmadik és negyedik ujja között. Ezt a stigmát mindhárom testvér örökölte, s anyjuk szerint ezer gyerekláb láttán is ki tudta volna választani őket.
Éjfél felé, amikor Dobos hazaérkezett, és szokása szerint bepillantott a hátsó szobába, két alvó kislányt látott: a harmadik, üres díványon csak egy megtömött nylonzsák hevert. Mivel Kati pár napja Újpesten nyaralt, Dobos nyugodt szívvel behúzta maga után az ajtót.
Másnap a vekker időben csörgött, de Marika nehezen ébredt, anyja sokáig hiába keltegette, s végül annyira kapkodnia kellett, hogy a tejeskávét már a veranda lépcsőjén hajtotta le. Az autóbuszt azonban még sikerült elérniük.
Augusztus tizenegyedike volt, reggel hét óra, meleg, napfényes idő.
A megállónál Dobos három munkatársával találkoztak: Nagy Miklós, Kara Lajos és Benedek János bírósági tárgyalásra utazott. A szülők, ahogy ilyenkor szokás, megkérték őket, hogy útközben vigyázzanak a kislányra.
Marika az ablaknál kapott helyet, így anyja az utolsó percben még rámutathatott egy közeli padra: jelezve, ha nagynénje késne, a leányka üljön le Kopárdi néni trafikja elé. A bódé pár lépésnyire van a megállótól, a Tanácsházával szemben. Mindezt Marika a meghívólevélből pontosan tudta. A kocsi már mozgott, amikor Dobos előkapta a töltőtollát, és aktatáskája lapját böködve mutatta a leányának, hogy írjon. Marika fejét hátrafordítva még látta ezt a pillanatot, és bólintott.
A menetidő hivatalosan hetven perc, de szerdán, amikor a falvakból sokan utaznak a törökszentmiklósi hetivásárra, rendszerint hosszabb. Augusztus tizenegyedike szerdára esett.
A gyerek megváltotta jegyét, és hét forintot kapott vissza a húszasából. Több pénze nem volt, poggyásza pedig a testén viselt ruhákkal együtt legfeljebb ötven forintot ért.
Apja munkatársai hivatali ügyekről vitatkoztak, s a kislány szótlan nézelődéssel töltötte el az utat. Később, amikor szülei tudakozódtak, senki sem emlékezett rá, hogy bármit mondott vagy kérdezett volna. Ellenkezőleg; szinte észre se lehetett venni, s anyja tudta, hogy ez így igaz: soha senkinek fel nem tűnt.
Az autóbusz ezen a szerdán is késett. Nem sokat, mindössze annyit, hogy a szolnoki járat, amely a menetrend szerint követte volna, előtte futott be. De ez a csere a forgalomban semmilyen zavart nem okozott.
Öt perccel fél kilenc előtt Dobos Marika leszállt a piactéren.

A megyei kapitányság bűnügyi csoportjának gépkocsija aznap foglalt volt, Tinka Ferenc, a pilóta csak a szolnoki MÁVAUT-állomásig vitte el Farkast.
A kis termetű nyomozó a kocsi lépcsőjén már szivarzsebébe nyúlt, de aztán meggondolta magát, és mégsem mutatta fel szabadjegyét. Tudta, hogy az útiköltséget nem fogják elszámolni, a pénz azonban nem érdekelte. Tinka szerint „a nadrágját is odaadta volna, csak elkaphassa a tettest!”
Farkas a beszállás után feltűnés nélkül szemügyre vette a Törökszentmiklósra induló autóbusz utasait, hátha a portyára készülő gyermekrabló is köztük van. De senkit nem talált gyanúsnak. Viszont észrevett egy falusi asszonyt, aki neki köszönhette, hogy ellopott tyúkjai megkerültek. A községben annyi baromfi tűnt el, hogy a tanács a megyei kapitánysághoz fordult, és Farkas díjnyertes Rata nevű nyomozókutyájával már az első reggel lefülelte a tolvajt. A tettes az utolsó lopás színhelyétől négy kilométerre lakott, a kutya mégis könnyen megtalálta, és kirángatta az ágyból. Alatta, két zsákba gyömöszölve, még ott voltak az elveszett tyúkok. Farkas most elkerülte az ismerős tekintetet, a bravúr emléke azonban növelte önbizalmát.
A hadnagy, aki az ötvenes évek legsötétebb bűnügyét készült megoldani, hat elemit végzett, önéletrajza szerint „kiváló eredménnyel”. Ezután kifutó lett egy virágüzletben. Innen nyomdászinasnak szegődött, de nem volt „anyagi kitartása.” Végül a fodrászszakmát tanulta ki, s negyvenkettőben egy szegedi üzletből hívták be katonának. Kétévi szolgálat után sikerült megszöknie, negyvennégy őszén már otthon volt, Mártély községben. Látta a toborzóplakátot, s átmenetileg – akkor még így gondolta – beállt rendőrnek.
Most, miközben az autóbusz Törökszentmiklós felé vitte, rég biztos volt benne, hogy nyomozónak született. Ezt már akkor sejtette, amikor még csak pár hete szolgált, s „kint a prérin”, egy Mártély környéki tanyán kettős gyilkosság történt: valaki végzett az Asztalos házaspárral. Pusztai boltosok voltak, agyonverték és kirabolták őket. Farkas még egyenruhát sem viselt, mindössze puskát, karszalagot meg igazolványt kapott a frissen szervezett rendőrségtől. Lovat már a szovjet parancsnokság kölcsönzött neki. Így indult útnak, és hosszú vágta után, tizenkét kilométerre Martélytől, a mindszenti Tisza-hídon utolért egy gyanúsnak látszó férfit. Igazoltatta, megmotozta, s hátizsákjában ott találta a véres baltát. Farkas remélte, hogy az ünneplés, amelyben azon az őszi napon részesítették, egyszer még megismétlődik, de azóta, sajnos, nem csinált ekkora fogást. Mégis szorgalmas tisztnek tartották, s ő mindmáig szerény maradt. Sohasem lépett fel durván, sőt, a kelleténél is szelídebb kihallgatónak ismerték. Megjelenése már kis termete miatt sem lehetett ijesztő, hangja a rengeteg cigaretta ellenére is lágy volt. Egyedül szeme árulta el, hogy a bűnügyi pálya meghittebb okból is vonzza: mintha gyerekkorában megdobták volna kővel, és túlságosan fogékony lenne a borzalmakra.
Ez a szempár, riadtságát a rémségek iránti kíváncsiságra átváltó tekintetével, most már az elsuhanó törökszentmiklósi házakat nézte, a hosszú utcát, ahol kislányok sora veszett el nyomtalanul. De Farkas a mesehősök önbizalmával hitte, hogy véget vet a helységre szakadt rettegésnek: legyőzi a várost sarcoló Sárkányt.
Az autóbusz nyolc óra húszkor állt meg a piactéren, s a nyomozó fél kilencre már a kapitányságra is beért.

Schullerné már nyolckor ott volt a megállónál. De látva, hogy még korán jött, ki akarta használni az alkalmat, és elment árpát venni a terménypiacra. A vásárlást gyorsan befejezte, így a legkisebb sietség nélkül is jókor visszaért volna. Csakhogy, máig se tudja, miért, hirtelen félni kezdett, hogy elkésik. Órája nem volt, érdeklődéssel pedig nem merte az időt pazarolni. Amennyire a megrakott talicska engedte, futva iparkodott a megállóhoz. Ott éppen megüresedett egy kocsi. Ez még inkább felizgatta. Odarohant a kalauzhoz, aki rögtön közölte vele, hogy az autóbusz nem Túrról jött, a túri járat csak ezután áll majd be. De a futástól kimerülve és elkábulva Schullerné nem tudott mindjárt megnyugodni.
Az átélt izgalom nélkül bizonyosan megnézte volna az első érkező kocsi névtábláját. De így csak azt leste, hogy Marika felbukkanjon. Amikor az utolsó utas is leszállt, és az üres autóbusz továbbhajtott, hogy szabaddá tegye a kocsiállást, Schullerné hirtelen lecsillapult, tudomásul vette, hogy keresztlánya valami okból otthon maradt. Fogta a talicskanyelet, és elindult hazafelé.
– Este – mesélte évekkel később – az uram mindjárt a kislányt kereste. Mondtam, hogy hiába vártam, de nem hitte. Azt hitte, játszunk vele, Marika megjött, csak elbújt előle, és váratlanul a nyakába ugrik. Még mosolygott, kacsintgatott is rám. Végül muszáj volt leinteni, hogy ne bolondozzon, nincs kedvem hozzá, a gyerek otthon van, Túron. Persze, nem tetszett neki, hogy a sógorom lóvá tette, hisz’ nagyon várta a kislányt. Emlékszem, egy kosár gyönyörű szőlőt is hozott neki.

Másnap reggel a mezőtúri földműves szövetkezet teherautója útban Szolnok felé megállt Schullerék előtt. A sofőr, Dobos megbízásából, bement a házba megérdeklődni, hogy Marika jól utazott-e? Schullerék úgy néztek rá, mint a szélütöttek.
A sofőr a közeli boltba rohant át telefonálni, s bár halkan beszélt, az üzletben rögtön izgalom támadt: a bolt arról volt híres, hogy az első kislány az utcán sort álló vásárlók közül tűnt el.
Dobost gyakran keresték interurbán, a hosszú csengés, majd a törökszentmiklósi központ jelentkezése most mégis megijesztette. Takács közölte vele, hogy a lánya útközben valószínűleg leszállhatott, mert pillanatnyilag még nincs a nagynénjénél. Kérte, legyen nyugodt, a gyereknek biztosan nem történt baja, elvégre nyár van. Dobos Kara Lajostól, a szövetkezet könyvelőjétől ekkor már tudta, hogy Marika igenis megérkezett Törökszentmiklósra, amit csakhamar Nagy Miklós és Benedek János is megerősített. Mindhárman látták, hogy a kislány ott várt a trafikos bódé előtti padnál. Mivel közben teljes hosszú négy óra eltelt, de se a rendőrség, se a mentők nem jelentkeztek, Dobos abban az üres rémületbe zuhant, amely az ismeretlen borzalmak gondolatára mindenkit meglep. 
Az utcán leállított egy motorkerékpárost, mögéje ült, és az illető átrobogott vele Törökszentmiklósra. Egyenesen a kapitányságra vitte. 
Dobos mindig idegenkedett a rendőrségtől, s most olyan megbánást érzett, mint az istentagadó, aki szerencsétlenségében hirtelen egy templomban találja magát, és egész lelkével hinni akar. Miután bediktálta Marika adatait, valóban megkönnyebbült, a kérésre, hogy másnap a kisebbik lányát is hozza át Mezőtúrról, mert a nyomozáshoz esetleg szükség lesz rá, azonnal igent mondott. A sietség, amellyel rendelkezésére álltak, bizalmat keltett benne. Már kifelé ment, amikor a szomszéd szobából átjött egy tiszt, s a gépírónő türelmetlenül ezt súgta neki:
– Megint egy gyerek!...
Dobos meghallotta és visszafordult, de közelebbit, „a nyomozás érdekében”, a tiszt nem mondott neki. Ehelyett figyelmeztette, hogy ne üljön fel a rémhíreknek, mert a lányán ez úgysem segít, de ő mint lázító bajba kerülhet.
Dobos még semmilyen rémhírt nem hallott, és nem tudta elképzelni, hogy ki ellen lázíthatna? Most ráeszmélt, hogy a környéken szovjet egységek állomásoznak, a rémhírek őket is érinthetik, s a tiszt nyilván erre is célzott. Gyorsan erőt vett magán, távozáskor szerényen fejet hajtott, de idegrendszere hirtelen megrokkant: a sokkot, amit a nyers és váratlan figyelmeztetéstől kapott, soha többé nem tudta kiheverni.
Átment a Tanácsházára, ahol készen várta az „Eltűnt…” kezdetű szöveg, csak Marika életkorát és testmagasságát, hajának és szemének színét, meg viseletét kellett belegépelni. Biztosították, hogy a felhívást „szokás szerint” rendszeresen beolvassák a megafonba, de nem árt, ha egy példányt a szomszédos Divatcsarnok is megkap, mert a szezonvégi kiárusítás miatt ott is működik hangosbemondó.
Az áruházban Dobos gépiesen kezet fogott a mikrofonnál ülő fiatalemberrel, a férfi fürkésző tekintete elől azonban kitért, s valószínűleg jobb lelkiállapotban se szívesen társalgott volna vele. Pedig Korpácsi Gyula csinos, sólyomképű, fekete hajú fiatalember volt, állandó foglalkozására nézve ószeres, tehát szemfüles, sok mindenben járatos ember, akiben egy lecsúszott dzsentri meg egy zsidó szatócs hetykesége és élelmessége keveredett. Mindezek folytán jól értett a reklámozáshoz, emellett a huszonöt wattos erősítővel ellátott mikrofont, valamint a piactéri fákra szerelt két tizenöt wattos hangszórót is ő kölcsönözte az áruháznak. Dobos megköszönte, hogy Korpácsi a reklámszövegek között a Marikáról szóló felhívást is beolvassa a mikrofonba, és iparkodott elválni tőle.
Az, amit az események sodrának hívnak, idegen közeg volt neki: se örömében, se bánatában nem tudta magát feltalálni. Most is, miután föleszmélt, úgy érezte, hogy percek óta lopja az időt: áll az utcán, a patika előtt, és a barométert vizsgálja. Mindig vonzotta, mint a távcső, az iránytű meg a többi hasonló műszer, amelyet cserkészkorából ismert. De valójában a barométer emelkedése hatott rá biztatóan: ha nem lesz eső, mondta neki a rendőrtiszt, másnap kihozzák Szolnokról a nyomozókutyát. A légnyomás emelkedett, Dobos azonban tudta, hogy egyetlen helyi adat nem lehet megbízható, s a nyár sajnos csapadékos volt.	
Sógornőjével, akit felelőssé tett a tragédiáért, nem akart találkozni, így mindjárt a trafikos bódéhoz sietett. A padon most a motoros ült és dinnyét evett. Dobos figyelmeztette, hogy megárthat neki, hiszen még nem reggelizett. Közben ő is leült a fülledt utcán, a tűző napfényben. Nézte a padot, amelyre Marika a csomagját tette, a földet, ahol a kislány állt. A porban az elmúlt délelőtt óta ott volt az első, tíz hónappal korábban elveszett gyerek cipőjének a nyoma. De Dobos hiába nézte a földet. A por kis ráncolatai a bűnügyi technikust talán eligazították volna, de neki nem mondtak semmit. Ismerőse befejezte az evést, felállt és begyújtotta a motort. Éppen indultak, amikor a megafon bemondta az újabb eltűnés hírét. Dobos látta, hogy az úttesten hajtó szekerek, teherautók és kerékpárok éppúgy megállnak, mint a járókelők, ő maga azonban csak a távolodó motor zúgásán keresztül hallotta, hogy lánya az elmúlt napon „kék fiúinget, szürke szoknyát és pepita kabátot viselt”. Feleségére gondolt, aki még nem tudott semmit.

Dobosék használtak ugyan enyvespapírt – a hálóban kettő is függött a lámpáról –, de nem volt rá szükség. Nyáron mindig gondosan befüggönyöztek, a spalettákat is behajtották, az ajtót pedig csak résnyire nyitották ki. A szülők fóbiáját a három kislány játékká változtatta: surranva közlekedtek, szemüket magasba meresztve, a pillanatra megnyíló résre. A szokást olyan természetesnek tartották, hogy megszegése a butaság jele volt számukra. „Nevetséges dolog beengedni a legyeket!” – mondta Kati egy csodálkozó barátnőjének. Ha Puki, a legkisebb vétett a szabály ellen, nénjei nem szóltak rá, csak összenevettek. De Puki rendszerint nemcsak becsukta: villámgyorsan be is csapta az üveges ajtót, s belülről nekidőlve pár pillanatig fürkészve nézte a plafont.
Most, a Marika eltűnését követő második éjjel Puki hallotta, hogy a szobában zsongnak a legyek. Délután mindig felpattant, és becsukta a nyitva felejtett ajtót, amellyel anyja már nem törődött. Így aztán a legyek lassanként beszálldostak. Megtelt velük a plafon, ellepték Marika használt fehérneműjét, amelyet Dobosné a szennyesbatyuból kotort ki, hogy a nyomozók megszagoltassák a rendőrkutyával; ott futkostak a napfényes asztalterítőn, ahol kunkorodni kezdtek a szétszórt családi fényképek. A legújabb, Marika arcképe, melyet a házbeli fényképész egy csoportképből nagyított ki, még száradt.	
Dobosné délután sokáig ült a postán, várta, hogy Újpestet kapcsolják, s közben minden rémséggel számot vetett. Azt a látványt, hogy Marikát erőszakkal hurcolják el a padtól, gyorsan elűzte. Ha nyílt utcán, fényes nappal, a járókelők szeme láttára megtámadják, a gyerek biztosan sikoltozik, és az emberek közbelépnek. Parancsra viszont csak rendőrrel, vagy egy rendőrnek öltözött gonosztevővel mehetett el. Az csendben, feltűnés nélkül kényszeríthette, hogy vele tartson. De a legvalószínűbb mégis az volt, hogy a kislányt elcsalták. Valaki odament hozzá, hogy ő vagy a férje telefonált utána, kérte, hogy kövesse a közeli boltba, ahol telefon van, s persze, raktár meg pince is… Aztán ott volt a lehetőség, hogy egy vakságot színlelő férfi kért segítséget tőle. A gyerek hazakísérte, s akkor az illető levette a fekete szemüveget…
Amikor a telefonoslány elkiáltotta, hogy Újpest, a postán hirtelen csend lett. Az a csend, amely a kisvárosi postahivatalokban, ahol az emberek legalábbis látásból ismerik egymást, a halálhírt közlő beszélgetések alatt rendszerint beáll.
Dobosné röviden beszélt, kérte nővérét, hogy Katit, unokabátyja kíséretével, rögtön indítsa útnak Miklósra; péntektől ő is ott lesz. Magyarázatként mindössze annyit mondott, hogy Marika eltűnt, s nővérének ez elég is volt.
A csapás régi vendégnek számított náluk: lánykorukban kerültek Mezőtúrra, miután apjuk, aki a csepeli Weisz Manfréd Műveknél gépész volt, egy kazánrobbanás következtében meghalt, nagybátyjukat pedig, aki mostohaapjuk lett, egy sorompónál halálos autóbaleset érte. Dobos a túri cserkészegyletben ismerte meg a feleségét, s gátlásos, félszeg fiú létére épp a lány tragikus múltja vonzotta. De választottja nem egy Vörösmarty-rege melankolikus hősnője, hanem erősen gyakorlatias teremtés volt, s így a hétköznapi életben is jól kiegészítették egymást.
Most, a sötét hálószobában, ahová erre az éjszakára Pukit is beköltöztették, sírás és vádaskodás nélkül feküdtek egymás mellett, s Puki, aki minden szavukra fülelt, sok év múlva, asszonykorában is úgy beszélt erről a békességről, hogy házassága ideges perceiben nemegyszer erőt ad neki:
– Anyu gyakran odavette az ágyba az órát, megnézte, mennyit mutat, mikor lesz reggel, apám meg többször felkelt, az ablakhoz ment és félrehúzta a függönyt, hogy lássa: nem borul-e? Később egy időre elaludtam, s amikor felébredtem, mindketten az ablaknál álltak. Rögtön tudtam, hogy esik, de reménykedtem, talán csak szél van. Aztán apuék hátat fordítottak az ablaknak, és visszamentek az ágyba; nem volt mit nézni, mert hangosan dörgött, és a csatornák is bugyogni kezdtek.