Rubin Szilárd: Aprószentek
(szinopszis)

1953 októbere és 1954 augusztusa között öt lány tűnt el Törökszentmiklóson, a legfiatalabb tizenegy, a legidősebb tizenhét éves volt. Az eset az ötvenes évek bizonytalan légkörében (fél esztendő telt el Sztálin halála óta) sajátos visszhangot vet. Különféle pletykák kapnak lábra: az eltűnések háttereként fölbukkan a zsidó vérvád, a szovjet katonák, illetve a városon áthaladó idegen autósok közreműködése. Augusztus 17-én – a Rákosi-korszakban példátlan módon – spontán tömegtüntetésre kerül sor, mert elterjed a hír, hogy kézre kerítették a tetteseket. 1954. szeptember 2-án egy huszonegy éves nő gyilkossági kísérlet miatt feljelentést tesz a húszéves Jancsó Ladányi Piroska ellen. A házkutatás során előkerülnek az eltűnt gyerekek ruhái, és a tornác alatti, használaton kívüli kútban megtalálják a holttesteket. Jancsó Piroskát 1954 őszén halálra ítélik előre megfontolt szándékkal, aljas indokból – ez a kitétel itt kéjgyilkosságot takar – és különös kegyetlenséggel elkövetett öt rendbeli emberölés, egy rendbeli emberölési kísérlet, öt rendbeli rablás és egy rendbeli lopás bűntettéért. Anyját, Jancsó Borbálát bűnrészesnek találják és három év börtönnel büntetik. Az ítélet ellen az ügyész föllebbez, és a Legfelsőbb Bíróság ezt követően – a saját lánya tanúvallomása alapján – halálra ítéli Jancsó Borbálát; az ítéletet az Elnöki Tanács később életfogytiglani börtönre változtatja. 
Rubin Szilárd ennek az esetnek ered a nyomába, mégpedig nem kívülálló riporterként, hanem a regény elbeszélő-hőseként, akit az ügy a személyisége mélyén, egzisztenciálisan is megérintett. Ennélfogva a nyomozása mégsem korlátozódik puszta oknyomozásra. Rubin nem riportkönyvet, hanem regényt akart írni: a kérdései egyfelől a jóbarát Pilinszky esztétikájától is ihletett regényíró kérdései. Másfelől azonban a könyvét tényregénynek szánta, és ez az igénye olyan akadályokat támasztott, amelyek voltaképpen befejezhetetlenné tették a vállalkozását.  
A regénycím alatt moritat helyett akár a „ballada” szó is állhatna műfajmegjelölésként. A szöveget mindvégig töredezettség, balladai homály jellemzi, és ez nem annak köszönhető, hogy az anyag egy része töredékben maradt. (Egyébként elsősorban épp ez a töredezettség tette lehetővé, hogy – reményeink szerint – zökkenőmentesen illeszthessünk be különféle passzusokat a regény szövetébe.) A fölborult időrendben lépten-nyomon különféle nevek és tények bukkannak elő, hogy aztán újra eltűnjenek a kaleidoszkópban, apró utalások, elharapott félszavak, amelyeket az olvasónak kell dekódolnia és kibontania. A kaleidoszkópszerűség az Aprószentek formaelve. 
Ugyanakkor mindez szoros összefüggésben áll Rubin nyomozásának az irányával, mindazzal, amit az ügy hátterében meghúzódni gyanított. Ő úgy gondolta, hogy Jancsó Piroska csupán bűnrészes volt a gyilkosságokban, melyeket egy (esetleg több) Törökszentmiklóson állomásozó szovjet katona követhetett el. Azt, hogy ez a gyanúja – amelyet a Jancsó Borbálára vonatkozó ítélet sajátos fordulatai is erősítettek – alapos volt-e, történeti kutatásnak kell feltárnia. Jelen esetben, a regény sajtó alá rendezőiként el kellett fogadnunk ezt a kiindulópontot a szerző munkahipotézisének. S innen az is érthetővé válik, hogy Rubin Szilárd miért találta úgy, hogy miközben az üggyel ismerkedik, folyton-folyvást falakba ütközik. 
1970-ben a belügyminiszterhez, 1977-ben pedig magához Kádár Jánoshoz fordul levélben, amelyben betekintést kér a nyilvános tárgyalás hozzáférhetetlen jegyzőkönyvébe és a nyomozás zárolt anyagába. (Egyik esetben sem jár sikerrel, majd a kilencvenes években is arról tájékoztatja a BM Adatfeldolgozó Hivatala, hogy a keresett iratok nem állnak rendelkezésre.) A Kádárnak szóló levélben szinte szó szerint megismétli a korábbi kérelemben írottakat: „Én pedig nem a valóság megismerhetetlenségének egzisztencialista tételét akarom dokumentálni, nem kafkai parabolát, hanem szocialista szellemű, művészileg megoldott és hiteles tényregényt szeretnék írni.” Nem hiszem, hogy ez a kijelentése (a „szocialista szellemre” való utalástól eltekintve) őszintétlen lett volna. Rubin valóban élete végéig táplálta magában a reményt, hogy az ügy végére járhat. Még akkor is, ha a bevezetőben, a Szabó Lőrinccel folytatott képzeletbeli disputa kapcsán efféléket olvashatunk:  „az egész ügy ilyen tükörképekből álló útvesztő lehet”; „szorongtam, mint aki évek óta egy kijátszhatatlan leleménnyel megszerkesztett labirintusban bolyong”. Mindez a föntebb említett, Pilinszkyn átszűrt egzisztenciális kérdésre, a bűn „metafizikájára” vonatkozik. Hiszen a befejező részben, a Hódoltsági tükörben olyan kérdéseket is fölvet, amelyekről 1989 előtt politikai okokból nem beszélhetett. Itt már nyíltan a szovjet katonákat vádolja a bűntett elkövetésével, és az itt említett „szimbolikus holtpont” nyilvánvalóan Königsberg-Kalinyingrád. Szeretett volna eljutni a kalinyingrádi katonai levéltárba, ami kétségkívül hiú remény volt a részéről. De szeretett volna eljutni a városba ezen túl is, hogy benyomást szerezzen az atmoszférájáról, ám egyre romló egészségi állapota miatt erre már nem nyílt lehetősége. 
Rubin Szilárdnak ez az alapfeltevése önmagában is befejezhetetlenné tette a nyomozását, ennélfogva pedig művészi értelemben lezárhatatlanná a regényt.